Телепул: два боки однієї «картинки»
![](/media/illustration/1116306350/Bez-imeni-1.jpg)
Боротьба зі свавіллям навколо «єдиного телепулу» в українському футболі вийшла на новий рівень. Відповіддю на волюнтаристські дії керівництва Прем’єр-ліги та національної асоціації футболу стало звернення декількох клубів УПЛ до суду та до профільного комітету Верховної Ради.
Обидві інституції стали на захист інтересів позивачів. Печерський районний суд Києва заборонив УАФ і УПЛ, по-перше, перешкоджати трансляції домашніх матчів «Динамо», «Зорі», «Дніпра-1», «Металіста» та «Руху» на ютуб-платформах; по-друге – застосовувати будь-які грошові та спортивні санкції до тих колективів, які збираються транслювати свої домашні матчі самостійно.
Зі свого боку, Комітет ВР з питань молоді і спорту вніс на розгляд народних обранців пропозиції щодо певних змін до Закону України «Про фізичну культуру і спорт».
«Законопроектом, пропонується, зокрема:
• визначити поняття «організатор спортивних змагань»;
• уточнити поняття «спортивні заходи» та «спортивне змагання»;
• визначити, що спортивний клуб, який в межах спортивних змагань проводить спортивний захід та здійснює організаційне, фінансове та інше забезпечення його підготовки і проведення вважається організатором спортивного заходу;
• передбачити, що організатори спортивних заходів, які проводяться в межах спортивних змагань, можуть на добровільних засадах передавати організаторам змагань права, визначені в частині восьмій статті 45 Закону України «Про фізичну культуру і спорт», шляхом укладення договору на умовах, погоджених між організатором спортивних заходів та організатором змагань», – ідеться в поданні, ухваленому на засіданні Комітету в останній день літа.
Таким чином фактично підтверджується право клубів самостійно вирішувати – кому й на яких умовах віддавати телевізійну картинку з домашніх поєдинків. А також – право пересічного вболівальника десь у віддаленому селі чи на фронті бачити безкоштовно матчі улюблених команд, отримуючи можливість хоч якось відволіктися від жахів війни.
Зрозумілий і логічний вердикт став підсумком протистояння не лише двох ідеологій. З боку УАФ і УПЛ (особливо – першої) ми не вперше спостерігали спроби ламати «відмовників» через коліно, шляхом погроз і ультиматумів. Склалося небезпідставне враження, що пропозиція «Сетанти» нашим футбольним керманичам була цікава лише з тих позицій, що і Асоціація, і Ліга отримували свої комісійні. Інтереси клубів відійшли на далекий задній план.
Ґрунт для узаконення телевізійного ярма під вивіскою єдиного пулу готувався давно. Про це, зокрема, розповів виконавчий директор СК «Дніпро-1» Андрій Русол, звернувши увагу на один із наріжних документів проведення змагань під егідою УПЛ.
«У 2018 році в регламенті указ по телепулу звучав так – клуби можуть передавати свої права транслятору або мовнику. Потім через рік чи два регламент змінили та сказали, що клуби вже зобов'язані передавати свої права. У 2022 році знову змінили в регламенті санкції, якщо клуби не будуть добровільно передавати свої права», – зазначив Андрій Анатолійович.
Після перших трансляційних конфліктів поточного сезону «порушникам» стали погрожувати санкціями – грошовими штрафами та зняттям очок. На якій підставі? Чи є в УПЛ документи, які зобов’язували б клуби співробітничати виключно з «Сетантою»?
А ось довготривалі контракти декількох колективів із іншими медіа-групами – є. Гадаю, коли б «Сетанта» (а, скоріше, навіть УАФ і УПЛ) поводилися в цій ситуації гнучкіше, справа, можливо, й до суду не дійшла б. Але філія ірландського мовника показала свою неповороткість іще з показом єврокубкового поєдинку київського «Динамо» проти «Фенербахче», коли мільйонна аудиторія вболівальників узагалі була позбавлена можливості подивитися гру.
Щодо ж «ефективності» управління від УАФ і УПЛ – то надто стара й добре вивчена історія. Чиновникам наявно продемонстрували, що значить оперативно та продуктивно діяти в правовому полі, спираючись на досвід цивілізованого світу.
У тому-таки УЄФА свого часу працювали над зібранням до єдиного пулу телевізійних прав клубів-учасників континентальних кубків, а також національних федерацій. Упродовж кількох років представники Європейського футбольного союзу роз’яснювали керівникам на місцях переваги такого об’єднання. Підкріплюючи слова реальними цифрами грошових надходжень. Діалог був виключно демократичним, а входження до пулу – добровільним.
Аналогічним чином відбувалися зміни в окремих країнах, де, скажімо, клуби на кшталт «Реалу» чи «Барселони» ніколи не дозволяли заганяти себе в кабалу, але залюбки розглядали вигідні для себе контрактні умови – за рахунок інтелектуальної власності збагачуючи когось у другу чергу, але спершу – себе.
У нас наразі – трохи інші реалії. Намагання заробити на спортивних трансляціях у час, коли країна працює перш за все на оборону, а більшість громадян витрачають кошти лише на життєво необхідне, сприймається принаймні дивно. Й навпаки – прагнення зробити показ матчів доступним для якомога ширшої аудиторії є ознакою не лише тверезого мислення, а й патріотизму.
3 вересня 2022 10:29